VANAMEES JA KUKK Ukraina muinasjutt
Elasid kord ilmas vanamees ja kukk.
Elasid nad soojas läbisaamises ja kunagi ei lahkunud teineteisest.
Isegi seenel käisid koos ja kõik külas teadsid: kuhu läks vanamees, sinna ka kukk.
Kuid ükskord äkki turgatas vanamehele mõte pähe:
hobune veab veoseid, lehm annab piima, kana mune.
Kõigist on kasu, aga minu kukk? Mis tulu mul temast on?
Ja haaras vanameest rahulolematus. Eh, sina tühi lobamokk!
Ainult karjud öösiti, aga kasu pole sust ei mingit.
Mitte mingit!
Vot nii! Ja koju ära tule. Muiduleivasööjat pole vaja.
Läks kukk, kuhu jalad kandsid. Ja jäi norgu. Raske on ilmas kodutul.
Aga kibedam kui miski muu, oli mõte, et ei näe oma vanameest enam kunagi.
Ei paita vanamees enam ta harja, ei kiida kõlava laulu eest.
"Miks mul enam ilmas elada?" mõtles kukk.
"Vot kui mind enam pole, las siis vanamees nutab, aga siis on juba hilja!
Või siis võtan kätte ja sõidan minema. Kaugele-kaugele, igaveseks."
Mis see on?
Raha! Milleks kukele raha? Ei millekski.
Oi, raha? Raha! Nüüd ma võin koju tagasi minna.
Viin raha vanamehele ja ongi minust kasu.
Aga vanamees ei leia asu. Mida ma ometi tegin?
Oma ainsa sõbra ajasin minema.
Kui ta laulab, tuleb hinge rõõm. Lööb saba laiali, on ilu tares.
Milline mure!
Kus ta nüüd öösel hulgub? Üksi! Järsku on temaga mingi õnnetus juhtunud?!
Lähen teda otsima.
Ma tõin teile kaks rahakest, et mitte muiduleivasööja olla.
Andesta mulle, vanamehele, see ülekohus. Andesta. Laula mulle, palun, Petja.
Mul oli nii igav ilma sinu häälekeseta.
Aga kahe raha eest ostis vanamees laadalt
oma kukekesele kõige valitumat, kõige kuldsemat vilja.
Jutustas Pastella